Meie poed ja meie kaupmehed

„Millal juba saab valmis uus kaubamaja Lool?” See küsimus vaevab praegu vallaelanike südant. „Novembriks on valmis,” olen mulle teadaolevate andmete põhjal vastanud.
Jah, kes meist ei sooviks kodu lähedale head ja hubast poekest, kust võimalik kiiresti ja mugavalt kõik eluks vajalik koju tuua. Jõelähtme vallas ongi mitu mõnusat külapoodi ja ka tanklapoekest, kes hoolimata suurte Tallinna kaubanduskeskuste konkurentsist hea teeninduse ja laia kaubavalikuga valmis meile parimat pakkuma. Kohtume kolmes külapoes endiste ja praeguste kaupmeestega, et rääkida nende suu läbi poepidamise ning Eesti väikeettevõtluse muredest ja rõõmudest.
Koogi poe juures tervitavad tulijaid rõõmsalt kolm kassi, kes häbenemata lasevad end silitada ja vaatavad uudistavalt külalisi, hoovis haugatab aga koer Pänta, kes ilmselt ei jäta ka öösel majavalvuri ametit. Nagu hiljem selgub, on kassid ka kõigi laste lemmikud ja kahtlemata poe maskotid. Alles seejärel märkame leti taga laia sõbralikku naeratust, mis kuulub  „Viimse reliikvia” Siimu mõõtu  parimates aastates kaupmehele.
Riimas Ukanis alustas Jõelähtme külas Männituka poega 1997. aastal, alates 2001. aastast peab ta Koogi külas poodi, kus ka nõukogude ajal tegutses Harju Tarbijate Ühistu kauplus. Seega ei olnud koht inimestele poena tundmatu ja rada selleni polnud jõudnud veel rohtu kasvada. Põhimõtteliselt on tegemist pereäriga, kus koos abikaasa ja õe ning venna perega saab kõik vajalik korda aetud. Vaid müüjate puhul on abi tulnud paluda peretuttavailt. Olgu öeldud, et häid müüjaid leida on väga raske.
Tavaliselt on kodupood kõige hädapärase ja puudujääva ostmiseks, linnalähedase väikepoena on suurte Tallinna poodidega raske konkureerida. „Ja mis seal salata,“ muigab poeomanik „kodupoodi minnakse ikka siis, kui autoga sõita enam ei tohi, aga üht-teist juurde oleks vaja… Järsult tõusev alkoholiaktsiis mõjutab loomulikult poe käivet märgatavalt ja see ei ole vaid Läti lähedal asuvate poodide probleem.” 
Sellisel väikepoel peab kindlasti olema mingi lisaväärtus, Koogil on see Jägala juga, kuhu eriti suvisel ajal tulevad loodusvaatlejad nälga kustutama. Peamiselt tuleb poe kasum suvel ja talvisel ajal on kliendid peamiselt kohalikud ning siis eksib siia vaid mõni üksik külmetav turist.
„Põhimõtteliselt on poepidamine võrreldav loomapidamisega – sul on vaja iga päev toita ja kasida. Iga poe spetsiifika on sedavõrd erinev, et võõras poodi mõnda nädalatki hoida ei suuda. Ja kui sul on pereäri, nagu meil, siis perepuhkuse korraldamine on kaelamurdev ülesanne,” räägib Riimas.
Juba harjumuspäraselt tuleb uutele klientidele selgeks teha, et Koogi pood ei ole pagariäri, vaid tavaline toidupood. „Tõsi, tänu nimele ei ole koogita siin keegi jäänud ja puhtalt nime pärast on koogid alati poe sortimendis ja letis saadaval,” selgitab peremees. „Poest saab ettetellimisega ka torte, kringleid, salateid jms, mis peo korraldamiseks vajalik. Jah, lausa peokorraldust ja catering’i tellida ei saa, kuigi kunagi oli sellise teenuse arendaminegi plaanis…
Koogi poe pidamine pole magus pagariäri ja ainult poepidamisega on päris raske hakkama saada. Seetõttu on juba kümmekond aastat Riimasel ka Rimtom Ehitus OÜ, mis pakub ehitistes kõikvõimalike avade tegemist, puude langetamist ja ehitiste lammutusteenust. „Ilma vahelduse ja lisatööta on poes raske hakkama saada. „Eks paljuski on poepidamine seltskondlik harrastus, millega ära elada on siiski võimalik.”
Märkamatult on suvepäike loojumas ja sätin sammud kodu poole kaenlas poest ostetud „aktsiis“ ja grill-liha näpus. „Kirjuta veel, et meil on kõige ägedamad ja toredamad kliendid“ lehvitab perenaine Astrid meile veel hüvastijätuks. Jah, Koogi poes teatakse, et meeldiv suhtlemine kliendiga on kõige tähtsam!

Toomas Laanejõega kohtume suvisel õhtupoolikul tema kodus pere ja laste keskel. Toomase poepidamine Kostiveres algas 1990. aastal koos hamburgeriajastu võidukäiguga Eestis. Esialgu populaarse hamburgeri kõrvale hakati pakkuma jooke, siis saia-leiba ja piima ning jõutigi laienemisega selleni, et oligi kõigi kaupadega külapood valmis. Viimane suurem muudatus oli, kui jõuti nn selvepoeni, kus ise lettide vahel kaupu „korjati” ja kassas toimus vaid maksmine. 
Poe laienemine tõi endaga kaasa pideva poesaali seina nihutamise, et vajalikku poepinda juurde saada.
Poodi tehti avaramaks vastavalt klientide soovile ja nii, nagu omaniku rahalised võimalused lubasid. „Eks iga laienemine vajas uut tööjõudu ja kuidagi ei saanud ju kuulamata jätta klientide soovi kaubavaliku kohta. Väikepoe võlu peabki olema individuaalne lähenemine kliendile,” leiab Laanejõe. „Kui pakud poes kaupa, mida keegi ei soovi, siis pole sel tegevusel pikka pidu. Tihti kõlasid poes tänusõnad stiilis „eile kurtsin, et seda kaupa polegi ja näe, täna juba olemas”. Lisaks poepidamisele tuli teenindada ka üritusi toitlustamise ja joogiga. „See oli kiire aga huvitav aeg“ meenutab Toomas
Poepidamise aastatel oli suur hinnataseme tõus kaupadele, loomulikult tõusid ka palgad. Tagantjärgi oleks huvitav raamatupidamise kaustu vaadata ja võrrelda tollaseid hindu. Tänaseks on hinnad jõudnud Euroopa tasemele ja sellist hinnarallit, nagu toona kindlasti ei tule.
Külapoe võlu ja valu üheaegselt on see, et poeomanik on kõigile tuntud ja teada, ning teretuttavad on pea kõik ümberkaudsed. Ka külauudistega olin alati kursis. Mõned mured olid kindlasti ka sellised, mida oleks pidanud mujal kurtma. Selline murede lahendamise soov viis nagu loomulikult selleni, et soovisin asja parandada. Loomuliku jätkuna tuli kandideerimine vallavolikokku…
Poepidamine on eriti raske, sest peab võistlema linnakaupluste ja suurte ketipoodide hindadega. Tänasel päeval on jäänud ellu peamiselt väikepoodide ketid, kes pakuvad teenust ka teistes külades (Lool ja Kostiveres on sama Meie Toidukaupade kett - toim). 
Endise poepidajana tunneb Toomas alati mingit seletamatut tõmmet, kui näeb kusagil mujal väikest külapoodi. „Ikka peab sisse astuma ja vaatama, vahest isegi küsima, kuidas läheb. Kindlasti pean aga tegema mõne sisseostu, et külapoodi ja sealset ettevõtlust toetada.”

Tõnu Vaheriga kohtume kaunil juunikuisel päeval Neeme poe terrassil. Äsja on lõppenud Neeme kaluritepäev ja kohvikutepäev Lendkala. Seekordne pidu oli eriti suurejooneline ja elevust on tunda veel mitu päeva. MTÜ Põhja Harju koostöökogu eestvõttel koondatud toidufestivalil läks tänavu nii edukalt, et Tõnu arvates sai väga suur algus tehtud ja kiirelt tühjenenud letid annavad kauplejatele põhjust ka järgmisel aastal osaleda.
1924 asutati Neeme Kalurite Tarbijate Ühisus, kes ostis Haapsest maja, tõi Neeme ja asutas siin ka poe. Tollane kaubavahetus toimus aasta läbi rohkem meritsi  ja talvel ka maad mööda. Nõukogude ajal jätkus poepidamine kooperatiivi nime all ja uuel eesti ajal seni kuni aastani 2014. 
Poe renoveerimine tänapäevaseks algas 2016. aasta jaanuaris ja kestis tublisti üle aasta. Uudse poe avamine polnud peamine siht, maja sai selgete plaanideta soetatud, kavas oli ruumidesse paigutada nii kohvik kui peoruum. Neeme poe taastamise tingis pigem vajadus teha elutarbelisi oste omas külas. Nii saigi külaelanike ja omaniku koostöös valmis maja, kus nii pood, kohvik kui ka peoruum. Ja nii projekteerimisele (Signe Hantsom) kui ehitamisele andsid külaelanikud oma suure heategevusliku panuse. Kes käis kopaga, kes pintsli ja kes oma toore jõuga. Nii on see jätkunud ka pärast poe valmimist, kus elanike initsiatiivil ja rahastamisel paigaldati rattahoidja ja  lillepostament. 
Tõnu on ka küla eestseisuse ja kohaliku rannavalveseltsi liige ning eks siin põimubki kaupmehe ja külaseltsi tegevus – üks aitab teist ja vastupidi. „Poega sai tegelikult küla oma südame tagasi,” ütleb Tõnu. „Ma ei teadnud, et külas on nii palju lapsi! Ka vanematel inimestel on jälle kokkusaamiskoht, kus kohvitada.”  Küsimuse peale, kas väikeses külas on kolm toitlustusasutust mõistlik, ütleb Tõnu, et see on populaarsetes kohtades läbi proovitud. Kui tegutseb kolm kohvikut kõrvuti, siis koguneb piirkonda nelja kohviku jagu külastajaid. Konkurentsi ma eriti ei karda, sest igal kohal on oma eripära ja sihtgrupp.
Oluline on meeskond – kõik on kohalikud ja samas ka küla aktiivsed elanikud. Huvitav on see, et tegelikult on väikeses külas ka head töölised olemas, tuleb nad vaid üles leida. Meie pärliks on pagar Annika tänu kellele igal hommikul värsked saiad ja koogid letis. Kaua otsitud kokk leiti ka – Aime on väga töökas ja sõbralik, mis kõige tähtsam – imemaitsvad toidud valmivad tema käe all.
Tegelikult juhatab Tõnu Kaitsetööstus ettevõtet ELI ja on selle üks  omanikest. Ettevõttes toodetakse sõjalise väljaõppe vahendeid: simulaatoreid ja ka troone juba 1995. aastast. Seetõttu on pere peamine sissetulek just ELI ja poe taastas ta rohkem eesmärgiga panustada oma külasse. Peamine on ikka missioonitunne ja toredad inimesed sinu kõrval, see on see, mis innustab külas poodi pidama ja teistes ettevõtmistes kaasa lööma. Tõnu sõnul poega asi ei lõpe, pigem algab. Plaanis on ehitada korralik lava kontsertide ja etenduste pidamiseks. Neemest peab saama koht, mida teatakse ja kuhu tullakse aega veetma.
Külapoed on läbi aegade olnud uudiste jagamise ja saamise paigad. Siia tuldi ikka üksteisega kohtuma ja suhtlema, tänapäevalgi ühendab pood kogukonda ja inimesi. Tulge vaadake, ega naabrimehel pole midagi huvitavat teile öelda, äkki kohtute, peate plaani ja kaasate teisigi külaelanikke. Võib-olla vajaks mõni plats korrastamist või mõni üritus korraldamist. Ja külapeal kaduma läinud asjad leiab ikka poest üles.
Ühtsuses peitub jõud! Ja ärge unustage jutuajamise vahel ka midagi külapoest koju kaasa osta. Iga ostuga toetate oma külakeskust ja uudistekandjat – meie oma ettevõtlust!

Usutles Priit Põldma